Päivää. –Päivää, M. Voizot.
Rentoudu, hyvin se menee. Ajat tosi hyvin.
Päivää. –Päivää.
Käynnistäkää auto.
Ohjatkaa ajotielle. Kiitos.
Kääntykää oikealle.
Käännyitte vasemmalle. –Anteeksi!
Ajakaa vain suoraan.
Onko tämä ensimmäinen kerta? –Viides.
Pyysin kesäkurpitsaa. –Anteeksi...
Eihän viittä kertaa voi reputtaa. –Eikö anneta jo olla?
Miten tyttäreni voi olla noin hyödytön?
Taidan luovuttaa. –Miten luulet ajavasi pakua?
En jatka torilla, isä! Lähden Pariisiin.
Jos et saa opintojasi päätökseen, palaat pian. –Enää yksi opintoviikko.
Reputit kesäkuussa ja reputat varmaan syyskuussakin.
Et ole opiskellut koko kesänä. –Kyllä minä sen hoidan.
Emme maksa Pariisissa velttoilua. –En ole pyytänytkään!
Madame?
Hyvä on. Otan lopuksi porkkanoitakin.
Madame? –Kilo endiivejä.
Päivää.
Olen Constance.–En tunne ketään Constancea. Erehdytte.
Tekö taas? –Anteeksi, onko nimenne Henri Voizot?
Miksi? Oletteko poliisista? –Olen opiskelija.
Constance Piponnier.
Eikö poikanne ole puhunut minusta? –Ei.
Mutta ei ihme, unohdan kaiken. Johtuu iästä.
Näkemiin. –Mutta...
Ei voi olla totta!
Epäkohteliasta paiskata ovi kiinni kesken keskustelun.
Luulin, että se oli ohi.
Ettekö ole ilmoittanut vuokrattavasta huoneesta?
Poikani sen ilmoituksen laittoi. –Aivan.
Minua pyydettiin puhumaan kanssanne. –Oletettavasti.
Anteeksi, olen matkustanut kaksi tuntia ja haluaisin nähdä huoneen.
Saanko tulla sisälle? –Vain hetkeksi.
Pyyhkikää jalkanne kunnolla. En halua likaa sisälle.
Oletteko siivonnut? –Mikä kysymys tuo on?
Kysynkö minä, oletteko peseytynyt tänään? –Peseydyin aamulla.
Hyvä uutinen.
Teillä on piano. –Siihen ei kosketa.
Älkää pelätkö. En soita enää.
Hyvä... Tulee perässä.
Montako vuotta olette asunut täällä? –En tiedä enää.
Niin... Siis kauan.
En käy huoneessa. Siellä voi olla torakoita.
Tässä se on.
Eihän tämä niin kamala ole.
Ehkä vähän etnoa. –Etnoa?
Tässä on vähän rockia. Ymmärrättekö? –En ymmärrä.
Tapetti...? –Se on alkuperäinen.
Entä kokolattiamatto? –Sillä on ikää.
Muistuttaa nykyään koiran vilttiä. Ei kovin vaativan koiran.
Panen tähän vain pikku maton.
Entä vessa? –Hana ei toimi.
Ei tarvitse esittää, että olette kiinnostunut. Näkemiin.
Avoin näkymä ja puitakin. Hienoa! –Siellä on hautausmaa.
Kolkko maisema. –Ei suinkaan. Sehän on luontoa.
Se on harvinaista Pariisissa. –Äh... Saatan teidät ulos.
Onko vuokra se, jonka poikanne ilmoitti sähköpostissa?
Mitä hän pyysi? –200 euroa.
Niinkö hän sanoi? –250.
Sitähän minäkin. Ei kovin kallista.
Muistinne taisi palata. –Vähän ylpeyttä, ettei huijattaisi.
Kauniit pesualtaat. –Vaimoni valitsi ne.
Onko hän kuollut? Menehtynyt... –Ei kuulu teille.
Täällä on ainakin tosi siistiä.
Mutta boileri ei ole toiminut vuosiin.
Peseydyttekö kylmällä vedellä? –Kyllä.
Se on etnoa. –Paremminkin keskiaikaa.
Päinvastoin, se on tulevaisuutta.
Säästetään sähköä ja vettä.
Kylmässä suihkussa ei olla pitkään. –Ei kai...
Minä en käy suihkussa enää ollenkaan. –Vai luonnonlapsi...
Ette ole kokenut sotaa. –Totta.
No hyvä, mietin asiaa.
Onhan täällä kuumaa vettä! Yritätte torjua vuokralaiset.
Se oli testi. En halua vuokralaista, joka ei käy suihkussa.
Olen tarkka hygieniasta. –Hyvä, sitten otan huoneen.
Rauhallisesti nyt...
Ei ihan noin vain. Ensin kyselykaavake.
Siis... "Poltatteko?"
En polta. –Se olisi karsinut.
"Onko teillä lemmikkiä?" Ei ole.
Sekin olisi karsinut.
Kilpikonnani ei siedä muita eläimiä. –Onko teillä kilpikonna?
Saanko nähdä sen? –Ette. Jatkakaa.
"Onko poikaystävää?"
Eikö poikaystävää sallita? –Ei täällä.
En kestä nähdä ikäistänne hölmöä, joka kuiskii ja pitää teitä kädestä.
Siis ei poikia? –Ei ketään!
Eikä varsinkaan typeriä vanhempia. –Onpa seurallista.
Kun on monta asujaa, tarvitaan säännöt.
Monta?
Mehän olemme kahden. –Se on jo monta.
Näkemiin. –Onnea vaan.
Mitä väkeä täällä on? –Tulin katsomaan huonetta.
Tulkaa sisälle. Pyyhkikää jalkanne kunnolla.
Peremmälle.
Kiitos.
Montako neliötä tässä on? –Yhdeksän, kuten ilmoituksessa oli.
Onko tämä vuodesohva? –On, yhdelle.
Olen kyllä kiinnostunut. Tässä ovat tietoni.
Vessa on perällä. –Hyvä. Kiitoksia. Näkemiin.
Odottakaa hetkinen.
He tulevat kohta. Pue päällesi.
Pelkäätkö, että alan kaveerata tyttäresi kanssa?
Älä hölmöile. Pidä kiirettä.
Täytyy lopettaa treenaus. Farkut alkavat kiristää.
Haloo? –Henri Voizot puhelimessa.
Hakemuksenne on hyväksytty. –Kiitos että valitsitte minut.
Minä käytin arpaa.
Toinen toistaan surkeampia hakijoita.
Ensimmäistä kertaa kohtalo oli puolellani.
Kohtalo on pötyä.
Sain kämpän Pariisista. –Mahtavaa. Bravo!
Onko sinulle ihan sama, että lähden?
Olemme aina tienneet, että tämä loppuu.
Eikö niin? –Niin. Tietenkin.
Pidä nyt kiirettä.
No niin...
Tässä. Isäsi unohti viedä nämä rahat pankkiin.
Ei, äiti. Et olisi... Etsin kyllä töitä Pariisista.
Tässä on suklaata herra Voizotille.
Kiitos, äiti.
Ei, jos alatte parkua, minäkin alan. –Mene jo junaan.
Päivää.
Kaikki nuo? Täytyy nostaa vuokraa.
Sellaisia tytöt ovat.
Jos olohuoneeseen eksyy jotain: suoraan roskiin.
Ei kai sentään vaatteita? –Kaikki!
Teillä ei ole oikeutta. –Vai ei ole.
Asutte minun luonani ja teitä on varoitettu.
Tässä muuten talon säännöt.
Mikä tämä on? –Se on teille.
Tässä on 20 sivua. –Se on lyhennelmä.
Oletteko ollut armeijan palveluksessa? –En suinkaan.
Minä olin kirjanpitäjä. –Hassua.
Ei ihmeemmin.
Sanon vain niin, koska ylitän aina tilini.
Kuulostaapa lupaavalta vuokranantajalle.
Kyllä, hän tuli aamulla.
Kuule, Paul. Otan ihan itse lääkkeeni.
Ei... Sunnuntaina en voi.
Ei se Valériesta johdu.
Sinulle ei voi koskaan sanoa mitään.
Hyvä on. Hyvää illanjatkoa.
Kuulitteko kaiken? –En, mutta kuulin vähän.
Otin vuokralaisen, en mitään tarkastajaa.
Voin minä sen sanoakin. Poikani on pölkkypää.
Hän asuu älyttömän naisen kanssa. Tyhmä kuin saapas.
Reputti ylioppilaskirjoituksissa neljä kertaa.
Ehkä hän ei ole tyhmä vaan paniikissa.
Ei osaa lukea karttaa ja eksyy jopa marketissa.
Ja haluaa vielä kakaroita.
Saan lapsenlapsia, joilla on kulta–kalan aivot.
Olettepa ankara.
Se nainen haluaa lähettää minut hoitokotiin. Pitää vanhuksena.
Mutta minä näytän kenen kanssa sitä ollaan tekemisissä...
Ymmärrätte ehkä jonain päivänä–
kun lapsenne ottavat heikkoälyisen vävyn...
...tai miniän. –Minkä?
Miniän. Vävyn naispuolinen vastine.
Tosi ruma sana. –Sille naiselle se sopii.
Kielsin koskemasta pianoon. –En koskenutkaan.
Luuletteko, että lukitsen sen sattumalta?
Vilkaisin vain sitä. –Valehtelettekin vielä.
Vanha voin olla, mutta en kuuro.
En taida pitääkään teitä. –Lupaan, etten koske siihen enää.
Katsokaa... Lukitaan tämä ja te otatte avaimen.
En usko teitä, ette ole luotettava. Ette ole maksanut vuokraanne.
Maksan sen nyt heti. –Itse asiassa...
Papereissanne ei ole vanhempienne antamaa takuuta.
Joudun pyytämään kahden kuukauden takuuvuokran.
Se tekee 750 euroa. –Mitä?
Ette voi saada niitä heti.
Jollette pysty maksamaan, pyydän teitä poistumaan.
Mutta... Tarvitsen hieman lykkäystä.
Voin auttaa sillä välin monissa asioissa.
Minä en tarvitse mitään.
Tarkemmin ajatellen ehkä jotain...
Se koskee poikaani ja miniääni. –Niin?
Te voisitte... –Mitä minä voisin?
En ole mikään hutsu. –Ei siitä ole kyse.
Se avaisi pojalleni uusia mahdollisuuksia.
Ette voi pyytää minua rikkomaan parisuhdetta. –Se olisi pelkkä koe.
Panisitte vain poikani pään vähän pyörälle.
Jos poikani torjuu teidät, suhde on vakaa, muuten...
Silloinhan sille on parasta panna heti piste.
Mies voi olla uskoton ja silti jatkaa vaimon kanssa.
Niin, tietenkin normaali mies.
Mutta poikani on hyvin estynyt.
Valérie on ainoa nainen, joka hänellä on ollut.
Hän jatkaa, koska luulee ettei saa parempaa.
Mutta jos hän huomaa, että voisi saada kaltaisenne kauniin tytön...
Entä jos se riistäytyy käsistä? –Ei, ei...
Pojallani on monia vikoja, mutta hän on herrasmies.
Itse asiassa, ette pitäisi hänestä lainkaan.
Pienenä hän oli soma–
mutta iän myötä se on kovasti himmennyt.
Sanon aina, että 40–ikäisenä on itse vastuussa ulkonäöstään.
Jos kieltäydyn, ajatte minut siis ulos?
Ette pysty maksamaan vuokraanne.
Mutta jos suostutte–
unohdamme ylimääräisen vuokran ja saatte asua ilmaiseksi 3 kuukautta.
Sovitaanko niin?
Haluan kuusi kuukautta. –Kolme kuukautta.
Ei, kuusi. –Neljä kuukautta.
Kuusi.
Olettekin ostettavissa. –Olen vain ylittänyt tilini.
TARJOILIJA SAA PAIKAN
Iltaa. –Iltaa.
Vodkashotti, kiitos.
Noin. –Kiitos.
Auttoiko?
Vieläkö etsitte tarjoilijaa? –Kyllä.
Mutta totta puhuen–
täytyy myös tiskata ja siivota ja työ on osa–aikainen.
Kiinnostaa silti.
Tule huomenna niin esittelen sinut omistajalle.
Minä tarjoan tämän. –Kiitos.
Oletko lähdössä matkalle? –Ehkä. Saa nähdä.
Sinua ei palkata, jos tyhjennät kaikki pullot.
Ei hätää. En juo työaikana.
Huomiseen. Kiitos. –Hei vaan.
Päivää. –Päivää.
Oletteko Henrin poika? –Olen. Sanokaa vain Paul.
Constance. Hauska tutustua. –Samoin.
Anteeksi. Olen vielä yöpuvussa. –Ei mitään, tulin ilmoittamatta.
Otatteko kahvia? –Kyllä, mikäs siinä.
Miten tunnistitte minut? En muistuta isääni.
Hän on puhunut teistä.
Sanoiko hän jotain ikävää? –Ei.
Minä kyllä tunnen hänet.
Sanoiko hän, että vaikutan tyhmältä? –Ei tyhmältä...
Että olen kaamea ja ääliö?
Kaamea ääliö?
Ei kai hän ole sanonut mitään kilttiä? –Ei.
Se ei olekaan hänen tapaistaan.
Nyt tiedän!
Hän sanoi, että näytän typerältä, mutta lapsena olin soma.
Juuri niin hän sanoi. –Selvä.
Mutta kun näitte minut, en näyttänytkään niin typerältä.
Olen pahoillani. –Ei se mitään.
Olen mielissäni, että näytän odotettua vähemmän surkealta.
Sanoiko hän minua surkeaksi? –Ei.
Hän sanoi teitä tavalliseksi.
Mukavaa.
Oletteko samaa mieltä? –Vaikutatte normaalilta.
Ette ainakaan surkealta.
Osaatte puhua naisille.
Odottakaa!
Odottakaa...
Halusin tavata teidät. Isäni asiat eivät ole kunnossa.
Hänellä on hengityksen vajaatoimintaa, joka pahenee öisin.
Vuokra on alhainen, koska teidän kuuluisi tarkkailla häntä.
Hänellä pitää olla aina Ventolinia yöpöydällä.
Näitä pitäisi antaa hänelle kahdesti päivässä.
Eikö häntä voi jättää yksin öisin? –Kyllä voi, ei hän tee kuolemaa–
mutta vain harvoin. Sovitaanko niin? Täytyy palata töihin.
Oletteko tekin kirjanpitäjä? –Olen.
Siltä ei voinut välttyä. Se oli kai kohtaloni.
Kohtalo on pötyä.
Hän siis kertoi jo teille perheen filosofian.
Ettekö pidä työstänne? –En suinkaan haaveillut siitä nuorena.
Mutta minulla ei ollut ihmeempiä kykyjä ja jäin isän yritykseen.
Joko te tutustuitte? –Kerroin vääristä valinnoistani.
Puhutko Valériesta? –En, vaan työstäni.
Olet kiittämätön.
Perii toimistoni ja sitten valittaa.
Minä lähden...
Miksi oikeastaan tulit? Jotta näkisit Constancen pyjamassa?
Pyjama onkin aika niukka. –Hänen huumoriinsa täytyy tottua.
Sanoiko tyttö, että hän on täällä koeajalla?
En tiedä, pidänkö häntä.
Noin hän sanoi minulle koko lapsuuteni.
Tulisit syömään sunnuntaina.
Torjuit meidän kutsumme. –Koska olen mieluummin täällä.
Onko teillä jotain sitä vastaan? –Ei, päinvastoin.
Minä voisin tehdä ruokaa. En ole kovin hyvä, mutta voin yrittää.
Hän taitaa tehdä kaikkensa, jotta pitäisit hänet.
Jos on yhtä huono kokki kuin vaimosi, hän lähtee.
Lopeta heti tuollainen.
Sanon mitä ajattelen, vaikka rehellisyys ei kaikkia miellytä.
Ei se ole rehellisyyttä vaan jatkuvaa nöyryyttämistä.
Puolustan vain hänen etujaan. –Et suinkaan, kyllästytät minua!
Näkemiin, Constance. –Näkemiin.
Hei vaan, isä. –Hei.
Pane kaulahuivi tiukemmalle. Ettet vilustu.
Mahdoitteko miellyttää häntä?
Luulen niin. Ette näytä hullummalta.
Pyjamanne on täydellinen. Pukekaa se sunnuntainakin.
On minulla parempaakin. –Ei, tuo on täydellinen.
Mutta nyt voitte pukea päällenne. –Minulla on kuuma.
Eivätkö nuo ole minun tossuni? –Ovat...
Minulla ei ole tossuja ja nämä ovat hauskat.
Ette ainakaan ujostele.
Otatteko jälkiruokaa? –Kiitos.
Hei! Katso, eikö ole mahtava reppu?
Ilmava ja kestää sadetta. 10 vuoden takuu.
Voitko tajuta? –En.
Voisitko auttaa? Väsyttää.
Audesh? Näitkö?
Jos aiotte valmistaa lupaamanne lounaan, on aloitettava heti.
Ylös vain! –Mikä painajainen...
Ylös! –Kyllä!
Olen muuten ajatellut poikaanne!
Olette oikeassa, hän vaikuttaa hiton estyneeltä.
Anteeksi?
Vähän aralta, jos se on parempi. –Niin on.
Päivää! –Minä olen Valérie.
Tekö olette Constance? Upeaa!
Hauska tutustua lopultakin. –Samoin.
Peremmälle.
Eikö Henri ole kotona? –On, hän tulee kohta.
Upeaa! –Kauhea nälkä.
Pappi lisäsi ruokahalua. Ehtoollisleipä maistui kuin alkupala.
Paul. Jeesuksen ruumis ei ole alkupala. –En sanonut niin.
Sanoin, että se maistui kuin alkupala.
Menen keittiöön. Olen vähän myöhässä.
Tekö teette ruoan? Upeaa!
Maistakaa nyt ensin. –Ei, tärkeintä on teon tarkoitus.
Sanoiko Paul, että teen jälkiruoan? –Sanoi.
Kiitos.
Ei, ei... Muropiiras täytyy lämmittää.
Mutta sillä aikaa... –Ei, se kylmenee.
Pelkäättekö, että tämä vilustuu?
Anteeksi?
Se oli vain pikku vitsi. –Vitsi? Upeaa!
Anteeksi... –Se ei ollut hauskaa.
Haloo? Niin, Claire?
Lähteekö siltä karva? Se ei ole normaalia.
Mitä kuivamuonaa annat sille?
Soita eläinlääkärille. Se on voinut tarttua naapurin koirasta.
Teillä on hyvä vaikutus Henriin. Hän marisee vähemmän.
Niinkö? –Kyllä.
Sepä hauskaa. Kerrankin minusta on hyötyä.
Onko kyse tosiaan siitä että on hyödyksi?
Kun löytää oman paikkansa ja juttunsa.
Eikö se tunnu paremmalta? –Ehkä niin.
Tiettyjen ihmisten seurassa tuntee olonsa paremmaksi.
Eikö teistäkin? –Kyllä tietenkin.
Jotkut asiakkaani stressaavat minua.
Kenen seurassa te viihdytte? –Se on harvinaisempaa.
Heitä on, mutta ei tule nyt mieleen.
Esimerkiksi teidän seuranne rauhoittaa minua.
Niinkö?
En arvannut... että minusta saa sellaisen vaikutelman.
Kyllä. Ja vielä yksi asia.
Te tunnutte tutulta. –Niinkö?
Vaikka tunnen samoin muitakin kohtaan. –Mutta puhutte koko ajan minusta.
Väkisinkin. Meillä ei ole yhteisiä tuttavia.–Totta.
Minä siis vaikutan tutulta ja rauhoittavalta?
Miltä minä vaikutan teistä?
Ette erityisen rauhoittavalta.
Mutta sympaattiselta.
Vainko sympaattiselta? –Kyllä. Kuinka niin?
Etkö palele noin pienessä paidassa? –Etkö sinä pukeudu?
Nythän on sunnuntai. –Silloin puetaan pyhävaatteet.
Oletpa vanhanaikainen.–Tiedät, että Valerielle tämä on pyhäpäivä.
Jumala tuskin pahastuu aamutakista.
Muutenhan siitä mainittaisiin Raamatussa. –Älä viitsi.
Enkö ole hyvä näin? –Olette.
Mutta paita päällä olisitte seksikkäämpi.–Niinkö?
Teittekö raviolin itse? –En, se on purkista.
Mutta käytin gruyère'n sijasta comté'ta.
Upeaa. Oikein vaikuttavaa. –Sujuuko yhteiselonne hyvin?
Meillä oli pikku riita siitä että koskin pianoon.
Mutta nyt tämä sujuu.
Mikset anna hänen soittaa? Pianohan viritettiin viime vuonna.
Miksi sekaannut asiaan? –Ei se haittaa. En soita enää.
Kuuntelit mielelläsi äidin soittoa. –En halua vatvoa vanhaa.
Myy sitten koko piano.
Koska lakkaat sekaantumasta elämääni?
Kun sinä lakkaat sekaantumasta minun elämääni.
–Piste kummallekin!
Kysyttiinkö teiltä jotain? –Noin et puhu Valérielle.
Puhun mitä haluan kotonani!
Ettekö haluaisi soittaa hieman? –Se ei ole hyvä ajatus.
Onpas. –Constance, soittakaa meille jotain.
Mieluummin musiikkia kuin perheriitaa.
Muistan yhden Bachin adagion. Mutta siitä on aikaa.
Eikö hän pidä Bachista?
Tai yleensä klassisesta musiikista? –Se muistuttaa häntä äidistä.
Olen pahoillani. –Eihän syy ole teidän.
Hyvä on... Me lähdemme.
Entä jälkiruoka?
Emme ole syöneet muropiirasta. –Ei ole enää nälkä.
Sunnuntailounas on ankea ilman jälkiruokaa.
Haluaisin lopuksi jotain makeaa.
Voitte ottaa sen mukaanne.
Syötte sen myöhemmin. –Ei. Minä tein sen teille.
Palautatte vuoan toisella kertaa.
Mieluummin tiskattuna. –Totta kai.
Gratiini oli oikein hyvää, pikku Constance.
Saanko kutsua teitä niin? –Kyllä...
CONSTANCE PIPONNIER: HYLÄTTY
Päivää! –Päivää...
Miten menee?
Siellä paistaa aurinko. Upeaa! –Ehkä...
Olen menossa ensiapukurssille.
Se on tässä lähellä, joten ajattelin hakea vuokani.
En ole ehtinyt tiskata sitä.
Laskin leikkiä. Tämä on puhdas.
Osaatte pilailla. Huumori on ihanaa.
Varsinkin hassu huumori. –Niin, se on parasta.
Constance?
Mikä hätänä? Constance?
Käykää istumaan. Oletteko kunnossa?
Henri!
Tulkaa! Constance on sairas!
Mikä teidän on? –Huono olo...
Minua oksettaa. –Hän oksentaa...
Ei minun uunivuokaani!
Huomatkaa, että tuo muistuttaa hieman muropiirastanne.
Ette juo enää koskaan alkoholia! Onko selvä?
Mikään ei ikinä onnistu.
Elämäni on pilalla. –Ei noin saa sanoa, pikku Constance.
Kertasin jo ensimmäisen vuosikurssin. Pitääkö kerrata toinenkin?
En halua palata Orléansiin. –Eihän se niin vakavaa ole.
Se on katastrofi.
Joudun paniikkiin tenteissä.
Koko elämä epäonnistuu.
Olen pelkkä paska. –Ehkä niin.
Vaikka sitä on liian aikaista sanoa.
Eikö niin, Henri? –Hän on selvänäköinen.
Mahdollisuus on suuri. –Ei.
Häntä täytyy hieman ohjata. Hän ei ole vain löytänyt paikkaansa.
Luuletteko, että olin oikealla paikallani kirjanpitäjänä?
Eikö se sujunut hyvin? –Sujui.
Mutta se oli vaivalloista.
Teittekö koko ikänne työtä, josta ette pitänyt? –Kuten kai useimmat.
En halua sellaista. –Mitä sitten haluatte?
Mitä haluatte tehdä elämässä? –En tiedä. Monia asioita.
Isä sanoo, että osaan vain lorvia. Mutta se ei ole ammatti.
Entä pianonsoitto? Miksi lopetitte soittamisen?
Kyllästyin siihen.
Konservatoriossa oli yksi opettaja. Herra Leguélec. Oikea ääliö.
Mutta ennen häntä rakastin soittamista. Voitin palkintojakin.
Jatkakaa sitä. –Olen jo liian vanha.
Koskaan ei ole liian myöhäistä. Ei saa vain kiirehtiä.
Afrikkalainen sanonta kuuluu:
Banaani käyristyy hitaasti.
Soitanko Bachia vai Chopinia? –Ei.
Ei Bachia eikä Chopinia, eikä Schubertiakaan.
Vaimonneko takia? –Ette saa puhua vaimostani.
Entä tämä?
En tunne.
Tämä on minun sävellykseni. –No niin!
Voitte soittaa omaa musiikkianne. Se sopii hienosti.
Se on oikein somaakin.
Upeaa.
Kehutte minua ensimmäisen kerran.
Vain ansaitusti.
Valérie... Anteeksi.
Mitä hänen vaimolleen tapahtui? –Hän on kuollut.
Siitä on 30 vuotta. Henrin olisi jo pitänyt päästä sen yli.
Eikö hänellä ole ollut ketään sen jälkeen?–Ei.
Mihin vaimo kuoli? –Hän oli pesemässä ikkunoita.
Hän liukastui ja putosi ikkunasta. Kolmannesta kerroksesta.
Onko se teistä hauskaa? –Täysin typerä kuolema.
Hän kuoli kuitenkin.
Henri syytti itseään. Ei ollut halunnut palkata siivoojaa.
Paul pitää teistä kovasti.
Entä te? –Miehenne on oikein mukava.
Entä... Onko teillä poikaystävää? –Ei tällä hetkellä.
Miksi? Noin kaunis tyttö. –Tuota...
Entä kypsemmät miehet? Pidättekö heistä välillä?
Mitä haluatte sanoa? –En tiedä.
Ajattelin vain, että Paul saattaa miellyttää teitä.
Ei suinkaan. Ihan totta, vannon sen.
Sepä hyvä. Näkemiin, pikku Constance. –Näkemiin.
Mitä nyt? –Anteeksi, voisimmeko puhua?
Mitä haluatte? –Haluan puhua Valériesta.
Hän rakastaa oikeasti poikaanne.
Hän on liikuttava. Pelkää menettävänsä Paulin.
Tietysti pelkää.
Elää poikani kustannuksella tekemättä mitään.
Syöttää hölmöjä ideoita pojan päähän.
Kuten mitä? –Ei kuulu teille.
En halua sekaantua juttuihinne!
Jos jätätte minut pulaan, lennätte ulos.
Olen pahoillani. En voi tehdä niin.
Saatte pakata ja häipyä viimeistään maanantaina.
Mutta ilmoitus näkyy vielä. –Mutta huone on jo vuokrattu.
Kyllästyttää, kaikki on vuokrattu. –En voi valitettavasti auttaa.
Mutta vuokra sopisi minulle. –Etsikää muualta.
Näkemiin. –Näkemiin.
Äiti! –Kultaseni!
Kultaseni! Olen kaivannut sinua. –Samoin.
Tule sisälle.
Odota hetki!
Onko huoneeni varattu? –Ei suinkaan. Tätä maalataan.
Kaikki palautetaan paikoilleen.
Kun olit poissa, yhtä nurkkaa käytettiin toimistona.
Mutta huone on silti sinun.
Entä jos haluan jäädä yöksi? –Voit nukkua olohuoneen sohvalla.
Constance! –Hei, terve!
Voititteko? –Ei, me hävittiin 7–0.
Vai niin! Pikku pariisitar...
Kunnioitat meitä pikku vierailulla.
Älä huoli. En viivy kauan. –Lopeta. Laskin vain leikkiä.
Sanohan... Miten tentissä meni?
Eikö se ollut viime viikolla? –Oli.
Reputitko taas? Tiesin sen. –En, isä!
Halusin odottaa kertomista. Että voidaan juhlia.
Selvisitkö tentistä?
Anne? Hän selvisi.
Ei ole totta!
Olen ylpeä sinusta! Todella tyytyväinen.
Kiitos. –Bravo.
Anne? –Niin.
Onko meillä jotain millä kilistää? –Minä haen samppanjaa.
Iltaa. –Iltaa.
Onko laukut pakattu? –Ei ole.
Minä teen mitä pyydätte. –Sepä hyvä.
Paul poikkeaa keskiviikkoiltana uintitreenin jälkeen.
Tulen tahallani myöhään–
jotta saisitte hurmata hänet.
Kertokaa hänestä vähän.
Tuota... Hän on jalkapallohullu.
Kannattaa Bordeaux'ta. Ja pitää kovasti "Knulpista".
Se on Herman Hessen romaani, jonka hän sai minulta 20–vuotiaana.
Ei ole unohtanut sitä koskaan.
No? –Vain pankin kirje.
Muuten pelkkiä mainoksia. –Ei, odottakaa...
Niissä voi olla jotain kiinnostavaa.
"Putkitöitä, pizzaa, sushia..."
"London School of Music".
Mikä se on? –Eräs koulu Lontoossa.
Siellä oppii nuotintamista ja säveltämistä.
Outoa, että he mainostavat Pariisissa.
Ehkä ei hullumpi ajatus teille.
Minulleko?
Pidättekö minua säveltäjänä? –Mikä ettei?
Musiikkinne oli kaunista.
Tuskin he minua haluavat. –Mistä te sen tiedätte?
Tiedän vain. Ei kannata haaveilla. Enkä saisi suosituksia mistään.
Tiedättekö, mikä teitä pidättelee?
Ette usko omiin kykyihinne.
Isä on aina sanonut, että kappaleeni ovat joutavia.
Hän on idiootti. –Ei sentään.
Ette saa sanoa noin. –Minä saan sanoa mielipiteeni.
Suhtaudun varauksella isänne puheisiin.
Siksikö haukutte häntä idiootiksi? –Kyllä.
Suurin varauksin.
Paul? Mitä te täällä teette? –Minäkö?
Tuota... Uin täällä joka keskiviikko.
Siksi olettekin noin lihaksikas. –Niinkö teistä?
Vaatimattomat lihakset. En arvannut, että ne näkyvät.
Kyllä vain. –Hyvä...
On kylmä. Minä lähden. –Totta kai.
Odottakaa!
Voinko viedä teidät kotiin autolla? –Menen metrolla.
Poikkean joka tapauksessa isän luona.
No, mikä ettei. –Hyvä.
Lyon ei voita koskaan Benficaa.
Tilanne on 1–1, ja voidaan...
Lyon ei voita koskaan.
Pidättekö jalkapallosta? –Pidän, kovasti.
Mutta kannatan Bordeaux'ta. –Ei ole totta!
Isäni on Bordeaux'sta. Kävimme otteluissa, kun olin pieni.
Ainoita todella läheisiä hetkiä isän kanssa.
Aluksi seurasin vain isän mukana, mutta sitten kiinnostuin itsekin.
Kannatatteko te PSG: tä? –En, minäkin kannatan Bordeaux'ta.
Huijaatteko? –En.
Oletteko kotoisin Bordeaux'ista? –En.
Olen vain aina pitänyt siitä joukkueesta. –Ihan hassua.
Niin on.
Tänä vuonna on myyty liikaa pelaajia. –Niin, eikä ketään osteta!
Se ärsyttää minua!
Ja minua! Niin ei saada kunnon joukkuetta! –Ei todellakaan!
Totta tosiaan.
Isä? Eikö hän ole kotona?
Hän tulee kai kohta.
Haluan näyttää teille jotain. –Niinkö?
Näen näkyjä...
Ihan hävettää. Ei kovin naisellista.
Ei suinkaan.
"Knulp"? –Rakastan sitä.
Onko se teille tuttu? –On, ilman muuta.
Muistatteko lopun? Kun Knulp puhuu Jumalalle.
Eikö olekin suurenmoista? –On... se on upeaa.
Muistatteko Démuantin esipuheen?
"Jokainen ihminen on polku, tien luonnos. Voimme ymmärtää toisiamme..."
"...mutta voimme löytää selityksen vain itsestämme."
Osaatte sen. –Rakastan sitä.
Puhutte hyvin. –Niinkö? Kiitos.
Tuota...
Paul? Muistatteko, kun sanoin että tunnutte tutulta?
Sanoin niin koska luulen, että olemme kokeneet samaa.
Minulla on vaikeaa isän kanssa. Hän ei ymmärrä minua lainkaan.
Minusta tuntuu, että teillä ja Henrillä on samoin.
Se on raskasta. –Tuntuuko teistä siltä?
Erehdynkö minä? –Ette suinkaan.
Voitte kuvitella, kun on sellainen isä.
Ette ole tarpeeksi tiukka hänelle. –Mutta se on mutkikasta.
Hän rakastaa teitä vieläkin. Rakastaa kovasti.
Sitä ei kyllä huomaa. –Kyllä vain.
Kun hän esimerkiksi sanoo: "Varo, ettet vilustu."
Se on hänen tapansa ilmaista rakkautta.
Ehkä.
Olette kypsä ikäiseksenne, Constance.
Siksi en sovikaan yhteen ikäisteni poikien kanssa.
Miehistä tulee kiinnostavia vasta 40–vuotiaina.
Sanotte noin vain mielikseni.–Sanon sen, koska hämmennätte minua.
Enkö miellytä teitä? –Ei... Kyllä, paljon... Mutta...
Minä en voi...
Olen teille liian vanha. –En välitä iästä.
En välitä sovinnaisuuksista ja kielloista.
Olette hullu! Mitä te oikein näette minussa?
Minusta te olette komea. –Komea? Ei...
Ehkä puoleensavetävä, hauska ja sympaattinen. Mutta komea?
Lähdettekö te? –Kyllä, niin on parasta.
Ettekö odota Henria? –En. Sanokaa että soitan.
Odottakaa! Paul!
Ottakaa puhelinnumeroni. –Mieluummin en. Olen pahoillani.
No... Sepä ikävää.
Minulla oli kuitenkin hauskaa. –Niin minullakin.
Sanokaa isälleni, että kävin ja odotin häntä. Ja että...
...hän voi painua hittoon. –Täsmälleen.
Eikö se haittaa teitä? –Parempi että sanotte sen itse.
Totta.
Hyvä on. Otan tämän, mutta en aio soittaa teille.
Kertokaa nyt.
Kuulolaitteeni ei toiminut. En kuullut mitään.
Olen tympääntynyt itseeni. –Älkää nyt aloittako.
Masentavaa. En voi katsoa itseäni peilistä.
Älkää sitten katsoko.
Hän rakastaa todella vaimoaan.
Se nainen yrittää saada Paulin myymään yrityksen.
Sekö tässä kiikastaa?
Menestyvä yritys, jonka rakentamiseen minulta kului 50 vuotta!
Paul ehkä ehdottaa tapaamista, mutta siitä ei tule mitään.
Ei tarvitsekaan.
Jatkatte vain flirttailua ja jos hän alkaa vaatia lisää, sanotte vain:
"Ei mitään ennen avioliittoa."
Valérie sanoi hänelle niin ja hän tosiaan odotti.
Huijaatte. –En!
Kiitos. –Kiitos!
Nyt sen voi kertoa. Minä pyöräilen maailman ympäri.
Etelä–Amerikkaan, Uuteen Seelantiin, Afrikkaan...
Tosi coolia! –Niin on.
Halusin lähteä yksin, mutta kaksin voisi olla parempi.
Kiinnostaisiko sinua? –Haluan jäädä Pariisiin.
Hankitaan tandemi, ja minä poljen.
Tule tanssimaan!
Minä lähden nyt. –Joko?
Hei vaan. –Hei!
Tosi kilttiä. Kiitos, Simon.
No niin... Minä lähden.
Suljetko oven perässäsi? –Kyllä.
Minä... Soitan sinulle.
MINÄKIN DIKKAAN SINUA
Hitto...
Hän ei ole soittanut enkä minä uskalla soittaa.
Unohda se. Tiedät DJ: t.
Ei pelkkä DJ. Hän on oikea muusikko.
Meidän välillä tapahtui jotain.
Esittelen sinut hänelle illalla. –Ei kiitos.
Tämä on kiinni! –Minulla on asiaa Constancelle.
Hei.
Hei...
Saitko tekstarini? –Sain.
Tiedoksi vaan, että "diggaan" kirjoitetaan "g: llä".
Selvä. –En vastannut, koska...
Ymmärrän kyllä.
Hankalaa, kun ukkomies vokottelee nuorta tyttöä.
Sanoin Valérielle, että tarvitsen vähän omaa tilaa.
En luvannut sinulle mitään. –Ei tarvitsekaan.
En halua pilata avioliittoanne. –Et sinä pilaa. Rentoudu.
En voi rentoutua. –Mennään syömään.
Voimme rentoutua yhdessä. –En voi... Menen Mathieun kanssa.
Eikö jo lähdetä? –Muut tulevat ihan kohta.
Menettekö diskoteekkiin? –Diskoteekkiin?
Me mennään klubille. –Niin tietysti.
Missä se on? –Aika kaukana.
Minä voin viedä teidät. –Ei, minä...
Lähdetkö mieluummin metrolla?
Hei! Minä tarjoan! Pidättekö samppanjasta? –Totta kai.
Ihanko varmasti? –Kyllä!
Hän tarjoaa samppanjaa! –Cool!
Bravo!
Olkaa hyvät! Nyt juhlitaan! –Tosi tyyliä!
Tosiaan...
Hei! Eikö tämä ole väärin? –Ei. Kaksi magnumpulloa tekee 3000.
Anteeksi. Paskamainen ilta. –Eihän. Miksi sanot noin?
Mitä on tapahtunut? –Kyllästyttää.
Mokaan aina kaiken.
Sattuuhan sitä, mutta se menee ohi.
Olet suurenmoinen ihminen. –Et tiedä mitään.
Et tunne minua. –En tunne hyvin, mutta...
Minä näen asiat.
Näen, että yrität vapautua perheestäsi.
Että taistelet ja teet parhaasi. Jonain päivänä se kannattaa.
Luuletko? –Tietenkin.
Onnistut vielä.
Kiltisti sanottu.
Tämä ei kannata. –Olen rakastunut sinuun.
Paul? Tämä tuli liian äkkiä. –Ymmärrän.
Soitan, niin tavataan pian. –Hyvä on.
Elämä uuden alun saa
Uusi alku
Alkuun pääsee toinen tarina.
Alkuun pääsee toinen tarina!
Mutta se on toinen tarina!
Toinen tarina...
Päivää. –Terve...
Auton avaimet, kiitos. –Mutta...
Minne olet lähdössä? –Tarvitsen vain autoa.
Olin vähällä soittaa taksin.
Annatko avaimet, vai et? –Annan, annan...
Mutta... Anna minun selittää.
Firman juhlat kestivät ja lähdin muiden mukaan.
En huomannut ajan kulua. Lähetin sinulle tekstarin.
Minä soitin 15 kertaa. –Ei siellä klubilla kuullut.
Olitko diskoteekissa? –Nykyään puhutaan klubista.
Tartut yhteen sanaan, mutta olet poissa yön. –En suinkaan.
Kulta... Anna anteeksi.
Kenen kanssa olit? –Työtovereiden.
Soitin Nicolelle. Juhlat loppuivat kello 21.30.
Kaikki lähtivät kotiin. –Se on virallinen versio.
Kuvittele nyt Nicolea klubilla.
Entä tämä? Nicolenko ehkä? –Ei, se on Jérômen.
Valehtelet. Inhotat minua!
CONSTANCELLE: AJATTELIN SINUA KOKO VIIKONLOPUN.
Mérantin kansio. –Kiitos.
Hei, Constance. Taas vastaaja.
Sovimme, että tapaamme pian, mutta sinusta ei kuulu.
En oikein ymmärrä.
Soitin sille Lontoon koululle, koska olin utelias.
Hakuaika meni umpeen tältä vuodelta, mutta ensi kesäkuussa on pääsykoe.
Siihen on ikuisuus.
Mitä teen kokonaisen vuoden? –Valmistaudut.
En voi hakea sinne ilman suosituksia.
Mistä saitte tämän? –Käväisin Orléansissa.
Onnistuitte saamaan tämän Leguélecilta...?
Sanoin, että olen entinen verotarkastaja–
ja että minulla on vielä tuttuja viranhaltijoita.
Syytä en tiedä, mutta hän säikähti.
Kiitos.
En tiedä mitä sanoa. –Älä sitten sano mitään.
Pieni olut ja tomaattimehu kahdelle. –Selvä. Joku odottaa sinua tuolla.
Saako olla jotain? –Ei, minä tarjoan tänään.
Lentolippu ja hotelli. Kolme päivää Venetsiassa.
Eihän se käy, Paul.
Sinun täytyy unohtaa, mitä välillämme tapahtui.
Miksi? Tällainen yhteys osuu kohdalle vain kerran elämässä.
Taidat innostua liikaa. –Totta kai minä innostun.
Jos en innostuisi, olisin kuollut.
Entä Valérie? –Sisarensa luona. Olen täysin vapaa.
Mutta minä en ole. Olen tavannut jonkun.
Oletko? Koska? –Viime viikonloppuna.
Hän on ikäiseni. –Luulin, ettet pidä ikäisistäsi.
Olen pahoillani, Paul. Mutta näin on parempi.
Haluatko juoda jotain?
Ei kiitos.
Jérôme pyytää teitä poikkeamaan oikeuspalatsissa nyt heti.
Onko hänellä asiaa minulle? –On. Ja sillä on ilmeisen kiire.
Hyvä on.
Jérôme!
Mistä on kyse? –En halunnut kertoa puhelimessa.
Valérie pyysi minulta neuvoa avioeron hakemisessa.
Haloo. –Paul? Minä tässä.
No, mitä? –Etkö ymmärrä?
Valérie on raskaana.
Onnistuiko koeputkitemppu lopulta? –Ei, se kävi normaalisti.
Eikö ole uskomatonta? Menin sanattomaksi...
Aloin itkeä vuolaasti ja me halasimme toisiamme.
Ymmärrätkö? Olemme yrittäneet melkein 10 vuotta.
Ja aiotte pitää sen?
Kunhan kysyin. Eihän sitä koskaan tiedä.
Tilanne ei ole kovin ihanteellinen.
Sinä olet kauhea. –Entäs sinä?
Yritit iskeä Constancen ja nyt haluat olla perheenisä.
En tiennyt vaimoni raskaudesta. Pääni meni vain hetkeksi pyörälle.
Vaikutit niin onnelliselta. –Nyt olen paljon onnellisempi.
Luulin, että ilahdut. Sinusta tulee isoisä.
Olenhan minä mielissäni. Miksi sanot noin?
Jos sanoisin, että minulla on syöpä, reagoisit samoin.
Pitääkö minun huutaa ilosta? –Niin yleensä tehdään.
Mutta lapsi, Paul... Se tietää paljon huolta.
Ymmärrän hyvin, että käsitteenä se on suurenmoinen.
Mutta oletko nähnyt missä tilassa maailma on?
Kuuntele, isä... Tulemme sunnuntaina lounaalle.
Kun Valérie kertoo asian, sinä vaikutat innostuneemmalta–
etkä esitä ilonpilaajaa. Ymmärrätkö?
Tai mitä? Uhkailetko minua?
Tulitko uhkailemaan isääsi?
Jos pilaat sunnuntain, et kuule meistä enää koskaan.
Et tapaa koskaan lapsenlastasi ja kuolet yksin, kuin koira.
Luuletko, että pelkään sitä?
Sehän on mahtavaa! –Niinkö?
En tiennyt, miten suhtautuisit. –Suurenmoista.
Valérie on varmasti kamalan iloinen. –Hän säteilee.
Näethän nyt, että näin on parasta.
Joka tapauksessa... Täytyy tunnustaa jotain.
Aika järjetöntä, mutta luulen sen tapahtuneen sinun ansiostasi.
Kuinka niin? –Kun tapasimme uimahallissa...
Lähdin melko hätäisesti isäni luota–
ja tulin kotiin aika erikoisissa tunnelmissa.
Tunsin itseni hyvin varmaksi ja arvostetuksi.
Lääkäreiden mukaan Valérie tuli raskaaksi sinä iltana.
Ei ole totta. –On.
En tiedä miten kiittäisin.
Kiitä vaimoasi. –Olet oikeassa.
Taitaa olla parasta ettemme tapaa vähään aikaan.–Kuten haluat.
Toivotamme sinulle oikein hyvää matkaa.
Meille tulee ikävä. –Kiitos. Terveydeksi!
Eihän hän voi pyöräillä Mauritiukselle.
Tässä. –Minulleko?
Se suojaa korviasi Andeilla.
Onko hyvä? –Mahtava.
En uskonut, että lähtisit. –En voi jäädä tänne loppuiäksi.
Anteeksi...
Haloo? –Constance?
Sinulle tuli kirje yliopistolta.
Et näköjään selvinnytkään tentistä.
Ei... Minähän kielsin juomasta. –Jättäkää minut rauhaan.
Lähetittekö hakemuksen Lontoon musiikkikouluun?
En hae sinne. –Mitä?
Isä sanoi, ettei se ole minun juttuni. Hän on oikeassa.
Palaan torikauppiaaksi.
Onpa tämä hyvien uutisten viikko.
Miksi isänne ei hyväksy valintojanne?
Hyväksyttekö te poikanne valinnat? –Yritän vain estää perikadon.
Juuri niin isänikin sanoo.
Tiedättekö, miten vaimoni kuoli?
Tiedän. Hän oli pesemässä ikkunoita.
Jos hän putosi ikkunasta, se ei ollut sattumaa.
Hänen verestään löytyi 2,5 grammaa alkoholia.
En minä juo paljonkaan.
Niin hänkin sanoi alussa.
Päivää. –Päivää.
En tiennyt, olisitteko täällä. –Olen lähdössä.
Oikein hyvä.
Suklaakakku. En siedä enää muropiirasta.
Eikö enää suudellakaan? –Ei. Vain pikku varotoimi.
Ennaltaehkäisyä.
Ei kai hän ole unohtanut lounasta? –Ei toki, hän tulee varmasti pian.
Mitä uutta, Constance? –Muutan takaisin Orléansiin.
Jatkan torikauppaa vanhempieni kanssa.
Niinkö? Eikö se ole raskasta? –On, fyysisesti.
Mutta pidän siitä.
Olen ruumiillisen työn tekijä. Täytyy olla realisti.
Opiskelu ei ole minun juttuni.
Minulla on tärkeää kerrottavaa.
Mutta Henrin on oltava paikalla.
Päivää. –Päivää, mukava nähdä teitä.
Odotin teitä.
No, minä sanon sitten.
Ei pitäisi kertoa vielä, mutta en voi odottaa.
Siis. Paul ja minä...
Me odotamme lasta.
Onneksi olkoon. Suurenmoista. –Kiitos.
Olen iloinen, että olette mielissänne.
Niin olen.
Suoraan sanoen pelkäsin reaktiotanne.
Enhän minä voi käyttäytyä kuin Constancen isä.
Miten hän käyttäytyy? –Puhutaan siitä toiste.
Lapsen malja! –Lapsen malja.
Se on ihmeellistä.
No niin... Jos ette pahastu, menen hieman lepäämään.
Tämä herättää varmasti paljon tunteita.–Aivan.
Hän ei vaikuta täysin tyytyväiseltä. –Usko pois, enempään hän ei pysty.
Niin?
Joko he lähtivät? –Jo. Eivät halunneet häiritä teitä.
Minäkin olen lähdössä.
Halusin kiittää teitä kaikesta.
Haluan sanoa myös, että olitte tosi mukava Paulille ja Valérielle.
Niin. Kaikkea voi näköjään tapahtua.
Sama koskee teitäkin.
Se on myöhäistä. Isä odottaa. –Myöhäistä?
Lasketteko leikkiä? Haluatteko odottaa vanhaksi, ennen kuin alatte elää?
Meillä on vain yksi elämä.
Näkemiin.
Missä tavarasi ovat?
En palaa Orléansiin, enkä jatka torikauppaa.
Pelleiletko sinä? Ajoinko tänne asti tuon takia?
Olen pahoillani. –Ehei, se ei nyt auta.
Haet tavarasi ja nouset autoon!
En. –Kuulehan nyt...
Kotiin ei kannata tulla enää ikinä! –Lopeta jo tuo kiristys!
Minuun se ei enää tehoa.
Haluan soittaa. Ja vaikka en onnistuisi, haluan yrittää.
Etkö ymmärrä sitä?
Olet varsinainen jääräpää. –Koirasta ei ole kissaksi.
Hyvä on.
Kaikki hyvin? –Kyllä.
Jos minut hyväksytään, tulkaa käymään Lontoossa.–Totta kai!
Et pääse minusta niin helposti.
Minulla on jo ramppikuume. –Ei hätää.
Olet tehnyt töitä tauotta monta kuukautta. Se kannattaa.
Jos mokaan, koko elämä on pilalla. –Onnistut varmasti.
Ihanaa, kun sanotte noin.
Ei mitään halailua! Myöhästyt bussista.
Nähdään kahden viikon päästä. –Nähdään.
Ei hätää. En lähde täältä minnekään.
Imoittakaa, jos Valérie synnyttää. –Minä soitan.
Pue lämpimästi ettet vilustu.
Sanoitteko noin vaimollenne? –Taisinpa sanoa jatkuvasti.
Rakastitte häntä todella paljon.
Mikä sen sanoo? –Ei mikään.
Näkemiin, Henri. –Näkemiin, Constance.
No niin...
Saat olla täällä niin kauan kuin haluat.
Tosi kilttiä.
Isä oli hyvin tyytyväinen kuultuaan, että onnistuit.
Kun hän näki pojanpoikansa, hän sanoi lähtevänsä rauhassa.
Kärsikö hän kovasti? –Tuskin.
Hänet elvytettiin ambulanssissa.
Antoine syntyi samana iltana samassa sairaalassa.
Hän näki pojanpoikansa joka aamu.
Hän oli onnellinen. Olisitpa nähnyt hänen ilmeensä.
Hän oli niin ylpeä.
Hän vaati samppanjaa Antoinen kunniaksi, mutta lääkäri kielsi.
Kun hän halusi kilistää sinulle, hoitaja hermostui.
Yhtenä iltana hän nukahti normaalisti, mutta ei herännyt enää aamulla.
Mitä aiotte tehdä asunnolle?
Ehkä vuokraamme tämän opiskelijoille.
Mutta ei niin kauan kuin olet täällä. Se oli isän toive.
Jään ehkä vähäksi aikaa.
En muuta heti Lontooseen. En selvinnyt pääsykokeesta.
Voi hitto...
Epäonnistuin viime kierroksella. Vähältä piti.
Valehtelin Henrille, koska tiesin, ettei hän voinut hyvin.
Ymmärrän.
Mitä aiot tehdä nyt? –Yritän uudestaan ensi vuonna.
En anna periksi. –Mahtavaa.
Henri kirjoitti sinulle sairaalassa kirjeen–
siltä varalta, että ottaisi ja kuolisi, kuten hän sanoi.
Tulemme käymään Valérien kanssa lauantaina.
Saat tavata Antoinen. –Haluan tosiaan nähdä hänet.
Siis lauantaihin. –Lauantaihin.
Hyvä Constance.
Kirjoitan muutaman sanan, jos emme sattuisi enää tapaamaan.
Lekurit ovat antaneet ymmärtää, että niinkin saattaa käydä.
Kelvottomia lääkäreitä!
En jatka pitkään. Vain muutama neuvo tulevaisuuttasi varten.
Älä roikottele alasti vieraiden nähden.
Älä ryyppää liikaa, äläkä kuuntele isääsi.
Jätän sinulle tohvelini.
Olit aina pihistämässä niitä. Ja pianonkin.
Toivon, että sinä saat sen. Paul tietää asiasta.
Olen ylpeä siitä, että menit pääsykokeisiin.
Ja olen ylpeä siitäkin, että olen isoisä.
Kun tulet takaisin, saat tavata Antoinen.
Se lapsi on oikea ihme.
Äidin takia ei kuitenkaan ole varmaa, ovatko kaikki aivosolut tallella.
Tiedätkö, Constance... Päin vastoin kuin olen luullut–
elämä ei ole jotain, mikä voi onnistua tai epäonnistua.
Ei. Luulen, että muu on tärkeämpää.
Ja vielä lopuksi...
Varo, ettet vilustu.
Suomennos: Pirjo Katarina Leppänen www.undertext.se